Пам

Пам'яті Василя Стуса

Як добре те, що смерти не боюсь я і не питаю, чи тяжкий мій хрест, що перед вами, судді, не клонюся їв передчутті недовідомих верст, що жив, любив і не набрався скверни, ненависти, прокльону, каяття. Народе мій, до тебе я ще верну як в смерті обернуся до життя своїм стражденним і незлим обличчям. Як син, тобі доземно уклонюсь і чесно гляну в чесні твої вічі і в смерті з рідним краєм поріднюсь.

Василь Стус

Вироком судової колегії в кримінальних справах Київського обласного суду від 7 вересня 1972 р. - Стус Василь Семенович, 1938 року народження, українець, безпартійний, з вищою" освітою, старшин інженер відділу технічної інформації республіканського об'єднання "Укроргтехбудматеріали". раніше не судимий - засуджений за ст. 62 ч. 1 КК УРСР на 5 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму із засланням на 3 роки.
Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного суду УРСР від 16 листопада 1972 р. вирок залишено без змін.
Вироком Стус В. С. визнаний винним у тому, то він на грунті антирадянських переконань та невдоволення існуючим у СРСР державним та суспільним ладом, з метою підриву і ослаблення Радянської влади, починаючи з 1963 року і до дня арешту - січня 1972 року, систематично виготовляв, зберігав та розповсюджував антирадянські й наклепницькі документи, що ганьблять радянський державний та суспільний лад, а також займався антирадянською агітацією в усній формі.
Так, у період 1963-1972 років він написав і зберігав у себе на квартирі до дня арешту 14 віршів, а саме: "Доволі! Ситий вже...", "Безпаспортний, закріпаченнй в селі...", "Опускаюсь - ніби підіймаюсь...", "Розмова з другом", "Коли багряніла українська революція...", "Комуністи - вперед!", "Режисер із людожерів...", "Кубло бандитів...", "Три С. - неначе жарт...", "Наша нація - найпередовіша...". "На історичному етапі...", "Між божевіллям і самогубством...", "Від радості у степ...", "Ви ходили до Петлюри...", в яких ганьбить радянський державний та суспільний лад, зводить наклеп на умови життя радянського на роду, на КПРС і Конституцію СРСР.
У 1965-1972 роках Стус В. С. написав 10 документів антирадянського наклепницького змісту, в тому числі: два листи, що починаються словами "Шановний Петре Юхимовичу...", рукописи - "Привид бродить по Європі...", "Ми живемо в дуже цікаву епоху...", "Ми живемо в час парадоксів...", "Франція - це я...", "Відвідини. Лекція на заводі...". "Це існування є злочином...", "Існує тільки дві форми", "Якийсь, киянин...".
У цих наклепницьких документах ганьбляться соціалістичні завоювання в нашій країні, зводиться злісний наклеп на радянську демократію і гарантовану Конституцією недоторканість особи, на національну політику нашої держави, робляться", спроби "довести" неможливість побудови комуністичного суспільства в Радянському Союзі.
Зазначені документи засуджений зберігав у себе до їх вилучення під час обшуків 12 січня і 4 лютого 1972 року.
28 липня 1970 року Стус написав лист ворожого змісту, використавши раніше складений ним текст "Привид бродить по Європі...", адресувавши його ЦК Компартії України і КДБ УРСР. Цей лист потім був надрукований у нелегальному антирадянському журналі "Український вісник", № 3 за 1970 рік. що був розповсюджений на території УРСР та за кордоном. Текст вказаного листа було вилучено у притягненого до кримінальної відповідальності за антирадянську діяльність Дзюби І. М. під час обшуку 13 січня 1972 року. В згаданому листі зводяться наклепницькі вигадки на радянську дійсність, зокрема на матеріальне і духовне життя нашого народу, робиться спроба обілити В. Мороза, засудженого за антирадянську діяльність, і вміщується звернення виступити за його звільнення віл кримінальної відповідальності.
В середині 1470 року він написав лист, що починається словами:
"Кожне нормально організоване суспільство...", адресований до Голови Спілки письменників України, Секретаря ЦК Компартії України і Голови Президії Верховної Ради УРСР, використавши в ньому текст написаного ним документа "Франція - це я...". Цей наклепницький лист був також уміщений у нелегальному журналі "Український вісник", МЗ за 1970 рік. У ньому зводяться наклепницькі вигадки на національну політику КПРС, робиться спроба захищати осіб, які займаються ворожою діяльністю, та висловлюється обурення заходами, спрямованими на припинення антирадянської діяльності цих осіб.
У період після 1965 року Стус В. С. написав наклепницький лист, адресований Президії правління Спілки письменників України, і в копіях - Секретареві ЦК Компартії, України та редакції журналу "Всесвіт". У цьому листі, виступаючи на захист засудженого за антирадянську діяльність Караванського С. І. та інших осіб, Стус В. С. зводить наклеп на політику Радянського Уряду по відношенню до інтелігенції та науковців, а також, на радянську демократію.
В 1968 році він ознайомив з цим документом Селезенка Л., а в січні 1972 року машинописний текст цього листа було вилучено у Світличної Н., яка живе у Києві, та у Гулик С., яка живе у Львові.
Цей наклепницький документ, потрапивши за кордон до видавництва українських буржуазних націоналістів, широко використовувався в пропагандистських заходах, спрямованих проти Радянського Союзу.
Так, у квітні 1969 року він був надрукований у журналі "Сучасність" у Мюнхені, в травні 1969 року - у газеті "Українське слово" в Парижі, в травні 1969 року і грудні 1970 року в газеті "Шлях перемоги" у Мюнхені під тенденційними заголовками: "Боягузтво - друге наймення підлості" та "Літературу здано на поталу полторацьким".
У 1969 році Стус В. С. написав лист на адресу редактора журналу "Вітчизна" та в копії до редакції газети "Літературна Україна" під заголовком "Місце в бою чи в розправі", в якому з антирадянських позицій зводить наклеп на політику Радянської влади щодо творчих працівників. У 1969 році ознайомив і цим листом Селезненка Л.
Цей документ був розповсюджений і використовувався ворожими елементами як на Україні, так і за кордоном.
Так, у січні 1970 року він був надрукований у нелегальному журналі "Український вісник", № 1, який видавався ворожими елементами на Україні, і 1971 року - передрукований у Парижі. В червні 1971 року цей лист Стуса В. С. - "Місце в бою чи в розправі" - передавався зарубіжною радіостанцією "Свобода", а в серпні 1971 року - надрукований у газеті "Шлях перемоги" в Мюнхені. Крім того, текст цього документа в січні 1972 року вилучено у Мешко О. Я., що живе в Києві.
У 1970 році Стус В. С. упорядкував нелегальну збірку своїх віршів під назвою "Зимові дерева", до якої увійшли вірші, написані в 1963-1973 роках: "Не можу я без посмшіки Івана..."_"Звіром вити, горілку пити ...". "Отак живу: як мавпа...", "Даждь нам...", "Розмова", "Балухаті мистецтвознавці...", "Який це час?", "Ідуть три циганки...", "У Мар'їнці стоять кукурудзи...".
В цих віршах зводиться .наклеп на роботу і життя в колгоспах, на радянську демократію і радянських людей. У тому ж 1970 році ця збірка Стусом В. С. була передрукована на друкарській машинці і розповсюджена серед своїх знайомих. Два примірники збірки засуджений передав Селезненкові Леоніду, по одному примірнику - Дзюбі Івану, Світличному Івану, які живуть у Києві та Калинець Ірині, яка живе у Львові. В свою чергу Селезненко Леонід один примірник передав громадянці Чехословаччини Коцуровій Ганні, а та вивезла його за кордон і передала жителеві Англії - Левицькому. В 1970 році збірка "Зимові дерева" з передмовою автора була видана Брюссельським видавництвом і віддрукована в Англії. Вірш з цієї збірки "Не можу я без посмішки Івана...", окрім того, друкувався за кордоном в антирадянському націоналістичному журналі "Сучасність", № 12 за, 1971 рік.
У 1970 році Стус В. С. виготовив саморобну нелегальну збірку під назвою "Веселий цвинтар", куди увійшли, разом з іншими віршами, написані ним антирадянські наклепницькі вірші: "Ось вам сонце...", "Колеса глухо стукотять...", "Рятуючись од сумнівів..., "Марко Безсмертний", "їх було двоє...", "Напередодні свята...", "Сьогодні свято...", "В період розгорнутого...". У цих віршах робиться спроба нав'язати читачеві перекручене уявлення про радянське соціалістичне суспільство, зводиться наклеп на заходи КПРС і Радянського Уряду щодо святкування 100-річчя з дня народження засновника Радянської держави, на умови життя радянських людей і радянську соціалістичну демократію. Розмноживши цю збірку, а також окремі вірші, що увійшли до неї, Стус В. С. розповсюдив їх серед своїх знайомих. У 1970 році передав по одному примірнику збірки Світличному Івану і Шабатурі Стефанії. Того ж року в себе на квартирі ознайомив Селезненка Леоніда і Калініченка Івана з віршем "Колеса глухо-стукотять..." із .збірки . "Веселий цвинтар", і на їхнє прохання дав переписати цей вірш у двох примірниках: для їхнього власного користування.
Крім того, у себе на квартирі зберігав один примірник збірки "Веселий цвинтар", машинописний та рукописний тексти віршів "Колеса глухо стукотять..." "Марко Безсмертний", які були вилучені у нього під час обшуку 12 січня 1972 року.
Протягом 1970-1971 років написав дві статті ворожого змісту "Феномен доби" і "Зникоме розцвітання".
У статті "Феномен доби" під виглядом дослідження творчості поета П. Тичини автор намагався нав'язати читачеві антирадянські націоналістичні погляди і уявлення щодо оцінки творчості радянського українського поета, прагнув довести "шкідливість" принципу партійності в літературі. Разом з тим обстоював спотворені ворожі погляди на колективізацію сільського господарства в Радянському Союзі та зводив наклеп на політику радянської влади в галузі розвитку культури.
У статті "Зникоме розцвітання", досліджуючи творчість В. Свідзинського, Стус оцінює спадщину поета з буржуазних позицій, зводить наклепницькі вигадки на досягнення радянського народу в соціалістичному і культурному будівництві, ганьбить радянський державний та суспільний лад.
У 1971 році Стус розповсюдив статтю"Феномен доби", ознайомивши з нею Зіновію Франко, Світличного Івана, Селезненка" Леоніда, Тельнюка Станіслава і передав один примірник Калинець Ірині, яка живе у Львові, один примірник цієї статті був вилучений у Сверстюка Є. під час обшуку 12 січня 1972 року. Чернетки і повний машинописний текст статті "Феномен доби" Стус В. С. зберігав у себе до вилучення під час обшуку 12 січня 1972 року.
" Статтю "Зникоме розцвітання" наприкінці 1970 року чи на початку 1971 року передав для ознайомлення Селезненку, яка зберігалась у нього до 12 січня 1972 року і була вилучена під час обшуку. 21 листопада 1971 року Стус В. С. написав лист до ЦК Компартії України та Президії правління Спілки письменників України, який починається словами: "За статистичними підрахунками...",де наклепницьки змальовує становище у сучасній українській літературі, всіляко вихваляючи деяких літераторів, які проявили ворожість до радянського суспільства, одночасно наводить наклепи на заходи Радянської влади, спрямовані на розвиток радянської літератури та на радянське правосуддя.
При написанні цього листа в другій половині 1971 року ознайомив з його змістом Івана Дзюбу та Євгена Сверстюка. Після передруку на своїй друкарській машинці один примірник листа передав Івану Світличному, в якого він і був вилучений 12 січня 1972 року. Тоді ж згаданий лист давав для ознайомлення Селезненкові. Три інших примірники цього документа були вилучені під час обшуків у січні 1972 року у Світличної Надії, Дзюби Івана і Плюща Леоніда. Рукописний текст листа Стус В. С. зберігав у себе до 12 січня 1972 року. Крім того, цей наклепницький документ ("За статистичними підрахунками...") потрапив за кордон, про що 14 березня 1972 року було зроблено повідомлення антирадянською радіостанцією "Свобода".
У грудні 1971 року на пропозицію В. Чорновола Стус дав згоду взяти участь у діяльності так званого "Громадського комітету захисту Ніни Строкатової". заарештованої за антирадянську діяльність. Членами цього "комітету" була складена заява та довідка про особу Строкатової, в яких вміщено наклепницькі твердження щодо правосуддя в СРСР.
В період після 1965 року Стус придбав у котрогось із своїх знайомих і зберігав до 12 січня 1972 року два примірники антирадянського документа Івана Дзюби "Інтернаціоналізм чи русифікація?", який е пасквілем на радянську дійсність, національну політику КПРС і практику комуністичного будівництва в Радянському Союзі.
У період після 1966 року Стус придбав і зберігав до січня 1972 року машинописний текст так званої новели В. Захарченка "Дзвінок". Цей документ має антирадянське спрямування, вміщує наклеп на радянську дійсність, на органи управління, державні установи і спосіб життя радянських людей.
У 1968-1969 роках у когось із своїх знайомих Стус придбав і зберігав до 12 січня 1972 року саморобну збірку віршів М. Холодного під назвою "Крик з могили", в якій у віршах "Собака", "Дядько має заводи і фабрики" та багатьох інших автор з антирадянських позицій змальовує радянський лад життя та побут нашого народу, зводить наклеп на політику КПРС і Радянського уряду.
В грудні 1971 року та січні 1972 року, перебуваючи на лікуванні в санаторії "Світанок" у Моршині Львівської області, в розмовах з відпочиваючими, Мацкевичем П. М., Кислинським В. В. і Сидоровим В. Г. Стус В. С. висловлював. антирадянські судження. Викладаючи свої ворожі погляди, в образливій формі висловлювався на адресу засновника Радянської держави, зводив наклеп на радянську демократію, в той же час вихваляв буржуазну демократію капіталістичних країн, українських буржуазних націоналістів, які вели збройну боротьбу проти Радянської влади на Україні, та зводив наклеп на матеріальне становище трудящих нашої країни.
Вирок суду і ухвала касаційної інстанції підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі за відсутністю в діях Стуса В. С. складу злочину, передбаченого ст. 62 ч. 1 КК УРСР.
Під час проведення попереднього слідства та в судовому засіданні Стус В. С. не заперечуючи фактів виготовлення, зберігання та розповсюдження вищеназваних документів, винним себе у проведенні антирадянської агітації, поширенні наклепницьких вигадок, що ганьблять радянський державний і суспільний лад, не визнав і показав, що всі написані ним вірші та листи і літературні дослідження не містять у собі наклепницьких й антирадянських тверджень, переважно відтворюють дійсність, і лише в окремих випадках ним допущені у його творах дещо різкі вислови, але без мети підриву і ослаблення Радянської влади, хоч ці вислови об'єктивно деякою мірою шкідливі.
Він пояснював: "...я намагався завжди обстоювати правду, чесність і справедливість. Критика тих чи інших сторін нашого життя чи окремих фактів мала завжди етичний характер. Єжовці, беріївці, ягодинці вбивали людей. Я казав, що це було негарно. Мене позбавили змоги працювати для рідного письменства, звільняли з роботи, цькували, обмовляли, не друкували. Я тільки казав, що це негарно.
Я вважав і вважаю, що всі мої вчинки і всі мої дії були продиктовані єдиним прагненням - щоб у нашій соціалістичній країні було більше добра, щоб у ній люди, які чинять несправедливо, негарно, зазнали бодай морального осуду. Я не прибічник розправ... Не дискутував з Радянською владою, тим більше, не агітував проти неї. Я обстоював Радянську владу і радянський принцип взаємин поміж людьми всупереч часовим аномаліям, які, твердо вірю, будуть засуджені найближчим часом...".
Як поет суб'єктивно-психологічного плану, Стус В. С. вважав, що в основі кожного з написаних ним 14 віршів, які ввійшли до обвинувального висновку, лежать справжні факти, хоч і не типові.
Чернетки віршів "Доволі! Ситий вже...", "Безпашпортний, закріпачений в селі...", "Опускаюсь - ніби піднімаюсь...", "Розмова з другом...", "Коли багряніла українська революція...", "Комуністи -
вперед", "Режисер із людожерів...", "Кубло бандитів...", "Три С. - неначе жарт...", "Наша нація - найпередовіша...", "На історичному етапі...", "Між божевіллям і самогубством...", "Від радості у степ...", "Ви ходили до Петлюри..." це, на думку їх автора, "...калейдоскоп його думок - вироблених і помилкових. докінчених і недокінчених...", які писані "...на хвилі люті, обурення, відчаю з тієї чи іншої несправедливості..., е наслідком "...помилкових уявлень про ті чи інші факти нашого життя, вади, які ще е в житті, про труднощі. життя деяких колгоспників у перші післявоєнні роки...". У вірші "Три С. - неначе, жарт..."
- "...мені мислилося про вождя народів Й. В. Сталіна, який після найдемократичнішої в світі Конституції 1936 року, першої Конституції соціалістичного суспільства, влаштував вікопомний 1937 рік, розтоптавши найелементарніші людські права і перетворивши саму Конституцію в папірець, який персонально його ні до чого не зобов'язував. Тобто, який по суті розтоптав у 1937 році Конституцію під чобітьми Єжових, Беріїв та К ......
Суд .не виконав вимог ст. 334 КДК УРСР і постанови пленуму Верховного суду СРСР від ЗО червня 1969 року № 4 "Про судовий вирок" стосовно правильності формулювання обвинувачення.
В мотивувальній частині вироку не зазначено, які тексти 14 віршів Стуса В. С. мають значення для справи. Не розкриваючи і не оцінюючи їх змісту, суд стверджує обвинувачення.
Органи слідства тільки в описовій частині обвинувального висновку навели цитати з деяких віршів Стуса В. С., які, на їхню думку, містять склад злочину.
Так, обвинуваченому Стусу В. С. інкримінувалося те, що у віршах "Доволі! Ситий вже...", "Безпашпортний, закріпачений в селі...", "Опускаюсь - ніби підіймаюсь...", він змальовував життя радянських колгоспників як життя «рабів і кріпаків». Зокрема, у вірші «Доволі! Ситий вже...» він писав:
«...А мій «безпашпортний народ
Конає на колгоспній вахті».
У вірші «Безпашпортний, закріпаче ний в селі...» він стверджував:
«...Від грулоднів. І від кріпацтва
несе той син терпкий
напій Свободи., Рівенства і Братства... ...Під сонцем наших конституцій Земля щаслива ледь не трісне прозовим духом революцій...».
У вірші «Опускаюсь, — ніби підіймаюсь...», він писав:
...Люде закріпаченнй, Вкраїно!
Нація безпашпортна! Шкода
Удовою, що чекав сина,
бовтатись в ковбані до загину,
де давно застояна вода».
В інших віршах органами слідства Стусу В. С. за провину ставилося те, що він з-ворожих нашому суспільству пози цій, зводи» наклепницькі вигадки на жи ття', радянського народу, на КПРС і Кон ституцію , СРСР...
Зокрема, у вірші «Розмова з другом»
! він трердив:
«То правда: сибірські І соловецькі в'язниці винайдені були азійською дикістю чи то царя, чи то партії, чи покійного Сталіна, винайдені були монархізмом, фашизмом, комунізмом...».
Віршем «Коли багряніла українська революція...» Стусові у провину стави лось те, що він хотів зганьбити добро вільний союз братніх соціалістичних рес публік, говорячи про начебто існуючу в нашій країні національну нерівність і гноблення, порівнюючи нашу країну з,
імперією, яка іде до розпаду:
«Коли багряніла українська революція,
Росія ладна була стати монархісткою,
аби тільки не випустити з зубів
найкоштовнішої перлини її корони.
Під зрешеченим небом цілого десятиріччя
біліли голодні смерті, як Адамові голови,
і вільною стала Україна,
забувши, що таке воля.
А все-таки 40- мільйонів нації
У Сибір не перевезеш за рік.
Мільйон пострілів
вислухають 39 мільйонів інших,
а 40-мільйонне слово
може розірвати пута віків...
...Повір, що ти дужий і незламний.
"Кати, вбиваючи одного з нас,
згодовують гнівом увесь народ,
Вони, розстрілюючи тебе,
боязко позирають на твої руки,
Але гнеться імперії поперек!
Тюрма переповнена. Імперія гнеться!
Ти впадаєш у розпач — а вона гнеться!
Ти ще вагаєшся — а вона тріщить!».
Аналіз змісту цих віршів Стуса В. С. сьогодні, .відповідно до духу часу, в пе-ріод об'єктивних оцінок і ламання за-старілих догм, коли надбанням гласнос-стала широка інформація про ті тра-гічні події, які він описував і які рані-ше були приховані «офіційною» завісою, свідчить про те, що тлумачення, прямо-лінійних цитат Стуса В. С. як антира-дянських і наклепницьких є помилковим. Безпідставно визнані судом як анти-радянські і наклепницькі вірші Стуса В. С., які ввійшли до збірок «Веселий цвинтар» та «Зимові дерева».
Стус В. С. пояснював, що вірш «Колеса глухо стукотять...», вміщений у збір-ці «Веселий цвинтар», не антирадянсь-кі і не наклепницький. Він про банди-та з банди Ягоди, Єжова і Берія. Ряд-ки вірша: «...Рад-соц-конц-таборів-союз...» і «...споруджує нову добу на крові і кістках» стосуються концентраційних та борів, а не країни в цілому.
«...Я писав про М. К. Зерова, видатного українського вченого, поета, пере-ладача, репресованого в 30-і роки. Але не тільки про нього. Мені йшлося про трагедію людини, що, всіма силами ба-жаючи прислужитися народові і маючи на те колосальну здібність від природи, змушена була загинути в розкоші сил. На жаль — і на превеликий —змушена була загинути від рук якогось бандита, який, прикриваючись святими словами, вчинив найбільшкй у світі гріх: бо цей бандит убивав від імені найвищої прав ди новітнього революційного руху, при-криваючись такими словами, як Маркс, народ, справедливість, Ленін, комунізм, соціалізн.
У моєму вірші згадано, здається, маршрут» Остапа Вишні, що 10 років спокутував» свої «гріхи» перед Єжовим, цими справжніми ворогами людства, народу, соціалізму...».
В описовій частині обвинувального висновку органи слідства навели таку цитату цього вірша, в якій ставиться у провину авторові, що він з ворожих нашому суспільству позицій твердить:
«...І знову Вятка, Котлас, Усть-Вим, далі -
до Чиб'ю.
Рад-соц-конц-таборів-союз, який господь
забув...
...тепер тут править інший бог, расист,
марксист і людожер...
печорський концентрак споруджує
нову добу на крові і кістках».
У вірші «Марко Безсмертний» ніякого паплюження заходів партії по вшануванню 100-річчя з дня народження В. І. Леніна немає, твердив Стус. В. С. «Мені ходило про те, аби якось вказати, що голосна кампанія святкування вождя і його пам'яті була завелика, особливо коли згадати про скромність В. І. Леніна. Так колись Маркс відмовлявся від свого вшанування, вбачаючи в цьому небажаний і противний йому культизм.
Найкраще святкування — це підбити підсумки, що вже зроблено, і що треба ще зробити, аби ленінський дух запанував повсюдно.
Зі своєї індивідуальної практики контактів із тими чи іншими відповідальними особами я маю підстави твердити, що в декого з них, окрім ленінського силуету в партквитку, нічого ленінського немає. Досить, нарешті, згадати про те, що, прикриваючись ім'ям Леніна, в попередні десятиліття, винищували морально і фізично справжніх ленінців, справжніх синів народу. Опричники Єжова і Берія теж удавали з себе «ленінців», хоч насправді були бандитами, коли стріляли Косинку чи Якіра, Перетца Маркіша чи Косіора.
Марко Безсмертний — це недалека людина, може (але — тільки може!) п'яничка, сказати б, міщанин від партії. Він звик до невибагливих свят і кожне свято — велике і маленьке, справляє по-своєму: вип'є і ще раз вип'є. Ось про такого чоловіка і мова. І зовсім безпідставно закидати авторові «поплюження святкування радянським народом 100-річчя з дня народження В. І. Леніна».
Бо ювілеї святкували (і гарно, по-людськи) і справжні ленінці, і вдячні безпартійні.
Та, окрім них, було чимало й таких, які раді будь-якій нагоді випити, не дбаючи про те, що бути ленінцем - означає піднестися над міщанським рівнем і дбати про добробут усього народу, тобто кожної людини, зокрема, ставитися до неї по-людськи, а не так, як, скажімо, до мене ставились ті, що звільнювали мене з роботи, не хотіли розмовляти зі мною.
Одне слово, я певен, що марків безсмертних — куди більше, ніж їх довелося мені бачити серед тих осіб, що, прикриваючись партквитком, будують, сказати б, сімейний комунізм, творять його в стінах власної квартири, забуваючи, що поряд із ним, може, людина живе в біді й нестатках.
Справжній ленінець не буде боротися з людиною, що вказала на ті чи інші соціальні вади чи факти порушень прав людини, не запроторить у КДБ людину, яка звернулася до неї з письмовим листом-запитом.
А марки безсмертні однаково святкують — чи пам'ять Леніна, чи день народження сусіда. Є й такі, що демонструють свою відданість на словах...».
Віршами «Рятуючись од сімнівів...», «їх було двоє...», «Сьогодні свято...» Стусу В. С. ставилось у провину те, що він зі злою іронією відзивався про підготовку до з'їзду партії, її популярність у народі і життєвий рівень трудящих, про розходження партійних планів і реального життя. Однак за своїм змістом ці вірші не містять у собі наклепницьких вигадок.
Згідно з поясненнями Стуса В. С, вірш «Не можу я без посмішки Івана...», який вміщено до збірки «Зимові дерева», він написав у грудні 1965 року. «...Викликаний він як реакція на масові арешти, обшуки і т. ін. серед творчої молоді серпня—вересня 1965 року. Конкретніше ж — арештом мого доброго товариша, здібного літературознавця й критика Івана Світличного. Обурений його арештом, я звернувся до Уряду, але відповіді так і не одержав. За умов непоінформованості арешти 1965 року сприймалися як рецидив культівських часів. Тим більше, що в той час закритими каналами пускалися чутки, що в «націоналістів» знайшли зброю і таку ж іншу нісенітницю.
Будучи певен, що запобігти якимось арештом творчої молоді можна тільки тоді, коли ти, відкинувши ганебний страх за свою шкуру, заявиш своє рішуче «Ні!» (Так, гадаю, повинна чинити кожна людина, навчена того, що феномен 1937 року створили не тільки Єжови, а і боягузи, мовчазне потурання порушенням законності, сліпа довіра до того, що «зверху» завше чинять справедливо, так що «знизу» слід тільки вислуховувати і вірити, що кажуть «зверху»). І цим віршем я спробував сказати своє індивідуальне рішуче «Ні!».
...Одне слово, вбити людину можна не тільки фізично, а й морально, духовно і т. ін. Коли багатьох молодих літераторів не друкують багатьма роками — це теж одна із форм знищення таланту, тобто, зрештою, вбивства. Ось про це і була мова в моєму вірші...».
Враховуючи пояснення Стуса В. С. та оцінюючії зміст віршів «Не можу я без посмішки Івана...», «Отак живу: як мавпа...», «Звіром вити, горілку пити...», «Даждь нам...», «Розмова», «Балухаті мистецтвознавці...», «Який це час...», слід зробити висновок, що вони не є наклепницькими.
У провину Стусу В. С. як наклепницькі вигадки на політику в сільському господарстві, життя колгоспників ставилися його вірші «Ідуть три циганки...» (їй-богу, вам не знати горя. Здасте державі — і собі що-небудь лишиться. Он кукурудза на стеблі — така, хоч вішайся») та «У Мар'їнці стоять кукурудзи...», де він писав про колгоспи: «Бо тут собі і на штани не вигадаю, в цім добровільнім допрі — барлозі».
Тема вірша «У Мар'їнці стоять ку курудзи...» — про кукурудзяне захоплення М. С. Хрущова, що привело до різкого зубожіння села, давав пояснення Стус В. С.:
«...В умовах повоєнного села в колгоспах, бодай деяких, жилося дуже тяжко. Селяни одержували по 150—300 грамів хліба на трудодень, обкладалися великимн податками, вирубували садки і т. ін. Це тривало аж до вересневого (1953 року) Пленуму ЦК КПРС. Людина не могла заробити навіть на те, щоб поїсти самій. Зате співалися пісні про щасливе колгоспне життя, заможність трударів. Насправді чимало людей, які могли дістати паспорт або завербуватися, тікали з села світ за очі. Це не наклеп, а тяжка, сумна дійсність. І зовсім уже вигадка, що ніби життя людей в Радянській Україні я змальовую як — добровільний допр». «Барліг» — це там, де людина цілий день робить, а заробляє 100 гр. на трудодень або й залишаеться винною».
Необгрунтованим є висновок органів слідства і суду про те, що написані Сту сом В. С. десять документів: два листи, які починаються словами «Шановний Петре Юхимовичу...», рукописи: «Привид бродить по Європі...», «Ми живемо в дуже цікаву епоху...», .«Ми живемо в час парадоксів...», «Франція — це я...», «Відвідини», «Лекція на заводі», «Це існування є злочином...», «Існує тільки дві форми...», «Якийсь киянин...», — антирадянського, наклепницького змісту, що в них він з антирадянських позицій ганьбив соціалістичні завоювання в нашій країні, ототожнював радянський лад з гітлерівським режимом, твердив, що начебто існує національне гноблення українців та порушення соціалістичної законності, прагнув «довести» неможливість побудови комуністичного суспільства в СРСР.
У цих документах, згідно з обвинувальним висновком, радянські люди постають як безправні «раби», Стус, мовляв, наклепницьки стверджував, що в нашій країні внаслідок революції нібито була встановлена деспотична влада, що диктатура пролетаріату утримується на «волі рабів», що у нас нібито будується соціалізм поліцейського типу, який «продукує лицемірство, брехню, нечесність і інші супутники рабства».
Документом «Привид бродить по Європі..,» Стусу ставиться в провину те, то він твердив, нібито — «радянський, насамперед російський комунізм тяжіє до свого ідеалу — невибагливого щастя раба», став на захист В. Мороза, який був засуджений за проведення антирадянсь кої діяльності, визнаний особливо небезпечним рецидивістом, виставляв його як «борця» за людину, культуру, народ.
Не розцінював Стус В. С. як злочин ці документи до офіційних осіб та установ. Він пояснював: «...в останній час видавання за кордоном українських авторів набуло масового характеру, і в цьому винні не автори, а існуюча практика загайного видання рукописів у нас на Україні. Свої погляди з цього питання я докладно виклав у листах до ЦК Компартії України та Президії Спілки письменників... «10 документів» — це чернетки моїх апеляцій до уряду. Тобто вони є свідченням того, що і в цьому стані я не зневірився, а йшов на пораду, розмову, зустріч, а не уникав її. Людина, що стала на антнрадянський шлях, ховається і маскується. Я так не робив ніколи, бо дотримувався такої думки: «Я не втішаюся зі спільної біди — це біда моя. Я не належу до осіб, які вважають, що єдина причина наших завеликих сьогоднішніх клопотів — погане врядування. Як на мене, винні в цьому Л. Брежнев і колгоспний сторож, П. Шелест і робітник, письменник і міліціонер, і я особисто — винні однаково. І це моя постійна позиція — щоб усі ми, верхи і низи, не знищували в собі корисних енергій, а зійшлися разом для спільної роботи коло спільної справи, навчилися вислуховувати одне одного, а не розпалювали негативних емоцій, закриваючи вуха на доводи іншої сторони».
«...В чернетці листа до П. Ю. Шелеста я зробив другу спробу звернутися листовне до П. Ю. Шелеста, прагнучи одержати відповідь на чимало парадоксів доби, які ніяк не в'язалися із уявленням про соціалізм як найсправедливіщу форму суспільства.
Задум листа — запропонувати одверту щиру розмову з першим секретарем ЦК Компартії України з приводу політичних процесів 1965—1968 років, виклавши свої міркування стосовно багатьох загрозливих для справи соціалізму та комунізму процесів, що почалися з середини 50-х років і заперечували рішення XX і XXII з'їздів партії. Я завжди вважав, що кожна людина відповідальна за те, то робиться в країні, несе відповідальність перед майбутнім.
...Період, коли я вірив у корисність такого відкритого звернення до вищих інстанцій, міг змінитися періодом невіри в можливість такої відкритої розмови, мені було завжди боляче, коли на мої щирі бажання щирої розмови не відповідають.
Я не вважаю ані наклепницькою, ані антирадянською цитату:
«...Соціалізм за умов диктатури пролетаріату неможливий. Тому що поєднати найбільшу в світі індивідуальну свободу («найдемократичніші свободи в світі») з умовами диктатури, як режиму військового, означає поєднати крайнощі. В листі можливі ті чи інші помилкові твердження людини, що бореться за соціалізм, а не проти нього. Бо без гарантованої індивідуальної свободи не е справжній соціалізм...
«Привид бродить по Європі...» — це лист до ЦК Комрартії України з приводу повторного арешту Валентина Мороза, пояснював Стус,
«...Я ніколи не ототожнював радянський лад з гітлерівським режимом, а лише з болем у серці часом відзначав, що окремі споріднені риси (передусім, між добою культу особи і гітлеризмом)
були, і це явище неприпустиме для країни соціалізму (скажімо, масові репресії)...
...В рукописі згадано про репресії взагалі і репресії «над письменниками — зокрема...».
Про «начебто існуюче національне гноблення на Україні», Стус пояснював: «... Я так ніколи не міг писати. Істина полягає в тому, що окремі факти нігілізму до української культури є фактами не гноблення, а, сказати б, фактами шовінізму...
...Отже, йшлося про факти відходу від ленінізму чи його перекручення в часи Сталіна чи пізніше...».
Стосовно твердження слідства про те, що Стус прагнув «довести» неможливість побудови комуністичного суспільства в Радянському Союзі, він пояс нював:
«...Насправді в мене йдеться про окремі явища морального порядку, подеколи проголошувані навіть тими чи ін шими ідейними наставниками... Самі такі факти давали мені змогу висловити полемічне твердження, що з такою етикою комунізму не збудуємо...».
Вивчення і аналіз десяти документів Стуса В. С., які містяться в пакунку речових доказів, свідчить, що в них немає нічого антирадянського і наклепницького.
Стус пояснював, що в листі «Кожне нормально організоване суспільство наклепів на національну політику КПРС не має».
«...Там є факти донецьких умов: про відсутність українських шкіл, про переклади урядових постанов Республіки і т.д. Це не наклепи, а факти, з якими я стикався сам.
Вважаю, що і з І. Суком, і з В. Захарченком каральні власті повелися несправедливо. Через це саме і писав лист до Уряду...».
Розкриваючи зміст листа «Нині зрозуміло кожному», В. Стус пояснював, що не зводив наклепницькі вигадки на матеріальне і духовне життя нашого народу.
«...Я ще раз повторюю! Підвищення цін, зроблене за М. С. Хрущова, так і залишилось, тож це не наклеп. Посилення цензурного тиску на літературу — це такий «наклеп», який відомий кожному літераторові, що активно прагне допомогти народові жити краще, щасливіше, вільніше, і невідомий літераторам, які паразитують за рахунок літератури».
У листі йдеться про те, що за нормальних умов з В. Морозом можна було б і треба дискутувати.
«...Знаю, що такі люди, як В. Мороз, за нормальних умов були б здібними літераторами. Коли злочинцями стають літератори — це дуже небезпечні для суспільства сигнали. І коли казати про винного — то вина тут обопільна: і людини, і суспільства. Саме в таких ситуаціях потрібне порозуміння, чесна відкрита дискусія, а не розправа за зачиненими дверима.
...Нарешті, прагнення, прохання звернене до Уряду з тим, щоб «можлива судова розправа над Валентином Морозом не стала новою ганьбою для кожного з нас», не може бути соціально шкідливим. Воно може бути лише індивідуально помилковим (це мій персональний лист до Уряду)...».
Мета листа, що починається словами: «За статистичними підрахункамм, зробленими...», на думку автора, «...ін формувати Уряд та Спілку письменників України про комплекс негативних явищ у літературному та громадському житті з метою виявлення наявних вад, з тим, щоб українська радянська література, здібні молоді літератори, змогли працювати для народу, служити ідеалам гуманізму і справедливості з високим коефіцієнтом корисної дії. Оскільки такий коефіцієнт мистецької, естетичної віддачі у багатьох випадках неприпустимо низький, я і повів мову про політику геноциду. Так, пишучи, я мав на увазі не те, то така політика геноциду проводиться заплановано, а те, що система загайного друкування рукописів, цензурного втручання в рукопис без належних або й абсолютно відсутніх підстав, спілкування з боку КДБ, система дискредитацій чесних імен, звільнення з роботи, психологічного терору, вилучення рукописів — ця система призводить до вигублення творчої праці, творчих років, творічих талантів. Припускаю цілком, що вираз «політика геноциду» — закатегоричний, ужитий в стані болю і обурення негативними явищами мистецького життя...».
Згідно зі свідченням Стуса В. С., стаття «Місце в бою чи розправа...» була, адресована Л. Дмитеркові, який зводив наклеп на чесного радянського літератора І. Дзюбу.
«...Оскільки в позиції Дмитерка я побачив рецидив культівської розправи, я й став на захист чесної, відкритої позиції І. Дзюби від нападок із боку Дмитерка, людини, що і до 1956 року не відрізнялася високою людською принциповістю...
...Єдине моє бажання було — викрити ненормальне становище в літературі, допомогти цьому потрібному процесові, а не шкодити будь-кому з літераторів... Стаття моя писана з радянських позицій, переслідувала мету, щоб взаємини поміж дискутантами були чесними, відкритими, а не боягузливо лицемірними...».
Стосовно діяльності так званого «Громадського комітету захисту «Ніни Строкатової» Стус В. С. пояснював: «...Будучи у Львові, я бачився з Чорноволом і говорив з ким про захист громадських прав Н. СтрокатовоТ, бо зі свого боку вважав своїм моральним обо в'язком будь-як і будь-чим допомогти людині, що потрапила в біду і позбавлена всілякої допомоги. Мені особисто ходило про те, щоб звернутися до офіційних осіб із клопотанням про додержання закону під час слідства та можливого суду, про дозвіл на матеріальну підтримку її під час слідства і можливого ув'язнення... У розмові з В. Чорноволом була мова про звернення до офіційних осіб. Це звернення мало приблизно таку назву: «Комітет захисту громадських прав Ніни Строкатової».
Вивчення і аналіз змісту листів і звернень Стуса до офіційних державних органів і громадських установ, його літературознавчого дослідження творчості Свідзинського і Тичини, віршів, творів,
кримінальної справи, свідчить про те, зазначених у вироку і прилучених до що він відкрито "висловлював свої думки і суспільно-політичні погляди, моральну і громадянську позицію, демократичним шляхом, критикував і прагнув подолати окремі деформації, які сталися в умовах того часу, виступав на захист осіб, котрі, на його думку, безпідставно були засуджені за переконання, боровся з порушеннями ленінської національної політики на Україні, з іншими конкретними вадами, які мали місце.
Ознайомлення із збіркою віршів Холодного «Крик з могили,», новелою В. Захарченка «Дзвінок», твором Івана Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?» довело, що вони не містять антирадянських, наклепницьких суджень.
Не випливає із свідчень Мацкевича, Кислинського та інших, що в санаторії "Світанок" м. Моршина Стус В. С. займався антирадянською агітацією в усній формі. При розмовах з цими свідками Стус не мав наміру на такі дії, а висловлював свої думки з тих чи інших питань життя.
Оскільки свідчення Стуса про відсутність у нього умислу на проведення антирадянської агітації і поширення на клепницьких вигадок з метою підриву чи ослаблення Радянської влади органами слідства і судом не спростовані, в його творах відсутні заклики до підриву, насильницького повалення або зміни, ослаблення радянського, державного і суспільного ладу, а також наклепи на радянську дійсність, вважаю, що в діях Стуса В. С. відсутній склад злочину, за який він був засуджений.
На підставі наведеного, керуючись ст. 384 КПК УРСР, —
ПРОШУ:
Вирок судової колегії в кримінальних справах Київського обласного суду від 7 вересня 1972 р. і ухвалу судової колегії в кримінальних справах Верховного суду УРСР від 16 листопада 1972 р. відносно Стуса Василя Семеновича скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу злочину.
Прокурор Української РСР державний радник юстиції 2 класу. М. О. ПОТЕБЕНЬКО.
(Два місяці тому пленум Верховного суду УРСР задовольнив протест прокурора республіки).